![Můj příběh: Tchyně mě viní z manželovy cukrovky. Pokud se nerozvedeme, vydědí ho](https://www.diastyl.cz/wp-content/uploads/2024/02/portrait-5907490_1920-600x600.jpg)
Můj příběh: Tchyně mě viní z manželovy cukrovky. Pokud se nerozvedeme, vydědí ho
Když Monika přihlásila dceru na DIA tábor, měla z toho trochu obavy. Přeci jen malé Klárce bylo deset let. A ona sama měla pocit, že si v poslední době vůbec nerozumí – jako by snad puberta už klepala na dveře. Nakonec tam ale potkala svého osudového muže!
Tou dobou už jsem byla dlouho sama. Tatínek Klárky od nás odešel ještě v těhotenství. Nechtěl rodinu, natož rodinný život. Otěhotněla jsem tehdy po krátkodobé známosti a jedné propité noci v baru. Paradoxně to pro mě byla naprostá výjimka, protože já obvykle nepiju. Ani jednou jsem ale nelitovala, že tenkrát večer jsem byla královnou místního baru – s pořádnou kocovinou další ráno. Dalo mi to nejlepší kamarádku mého života.
Moje máma si s Adamem vždy rozuměla. On byl doktor a ona měla cukrovku. Kdykoliv se něco dělo, volala mu a diskutovala s ním o všem. Měli se rádi ...
Vůbec jsem netušila, že když vyrazím s Klárkou v létě na DIA tábor, což byl její sen, splní se sen i mně. Klárka totiž už dlouho toužila na takový tábor jet – byly tam děti, které měly také cukrovku, a ona si o tom neměla dosud s kým povídat. Na její základní škole nikdo takový nebyl a čas od času bylo vidět, že ji to opravdu trápí.
Cukrovka je taková celoživotní kamarádka, kterou chcete čas od času s někým pomluvit. Protože vás štve, zachová se tak, jak by vás nikdy nenapadlo. Nebo jen prostě překvapí tím, že vám “jednou vyjde vstříc”. U dětí je to ještě o to těžší, že v tomhle věku nemají rozum. Nemůžete si sednout s celou třídou a říct: “Sakra, co je dnes špatně, že zase nic nefunguje?”
Střelci, připravte se na podzimní období plné nadšení, dobrodružství a nových příležitostí. Podívejte se na podrobnější přehled ...
Seznámila jsem se tam se svobodným tatínkem, který měl chlapečka Tomáše v podobném věku. Nejdřív jsme si jen tak letmo vyměnili pár úsměvů, po příjezdu mě požádal o číslo. Neváhala jsem. Tak dlouho jsem byla sama, že už jsem si ani nepřipouštěla, že někoho můžu opravdu potkat.
Za dva týdny máme podzimní svatbu. Chtěla jsem jen říct, že pokud to nikdy nevzdáte a vždy budete věřit ve šťastný konec, tak přijde…
Zdroj: autorka vycházela z rozhovoru s hlavní aktérkou Monikou
36583